Říká se, že na konci vše dobře dopadne. A jestli to nedopadlo dobře, pak to ještě není konec. Aby tomu tak skutečně bylo, o to se snaží i Miroslav Kala (na snímku). Elitní neurochirurg se před deseti lety stal primářem Hospice na Sv. Kopečku. Tehdy se začal věnovat pacientům, o nichž by mnozí z jeho kolegů prohlásili, že už jim nikdo pomoci nemůže. V tom pokračuje i poté, co loni v listopadu nastoupil do prostějovské nemocnice. „Pane docente, nebude vám vadit, když si vás vyfotím,“ ptala se jej před zahájením našeho interview jedna ze zaměstnankyň nemocnice. „Není problém, ale nebude vám vadit, že tak blbě vypadám?“ odpověděl pohotově vysoce kvalifikovan a uznávaný odborník, který tak odhalil i další stránku své renesanční povahy. Tu lze vystopovat v jeho četných knihách psaných s humorem a pochopením pro lidské radosti i trápení. Právě díky tomu nebyl rozhovor rozhodně smutný, přestože se vesměs točil kolem smrti a umírání. Vzhledem k jeho zajímavosti a rozsahu jsme se rozhodli rozdělit ho na dvě části. Dnes přinášíme tu první.